Умни хора

chitanka.info

Веднажъ, въ света недѣля, свекърътъ, свекървата и мѫжътъ на една булка отишли на черква, а снахата останала въ кѫщи да наглежда яденето на огъня. Като стояла при огнището, налегнала я дрѣмка и тя заспала. Следъ малко се събудила и много се засрамила. „Добре, че нѣмаше никой отъ нашитѣ да ме види“, си рекла, но се сѣтила, че я видѣло кученцето. „Брей, това пукниче ще имъ каже! Чакай да му вържа герданче да не казва.“ И му вързала гердана си.

Дошълъ свекърътъ.

— Мари снахо, какво е това? Защо си вързала на кучето герданъ?

— Ха, ха, ха! Да ти кажа, тате. Като седѣхъ до огъня, па бѣхъ позадрѣмала. А кучето бѣше при менъ. Рекохъ си, то ще каже, та му вързахъ герданче да не казва.

— Много добре си се сѣтила, дъще. Чакай пъкъ азъ да му сложа капата на главата, че да не каже на бабата. — Сложилъ му капата: — Ама да не кажешъ! — рекълъ и му завъртѣлъ съ глава.

Дошла свекървата и щомъ видѣла кучето, развикала се:

— Какво е това отъ васъ? Защо сте премѣнили кучето тъй? Герданъ, че още и капа! — и взела да се кръсти.

Разказали и на бабата.

— Добре, добре сте направили. Чакай пъкъ азъ да му сложа обици, да не каже на сина.

Дошълъ синътъ и имъ се присмѣлъ:

— Бре, бре, какво сте накичили кучето! Да не е канено за кумъ?

— Не, мѫжо, — отговорила булката. — Нѣма да ходи на сватба, ами азъ като седѣхъ отзарана до огнището, па тъй и тъй… — разказала му всичко.

— Господь да ви пази, — рекълъ той и на тримата, — но не вѣрвамъ, да има толкова глупави хора като васъ по свѣта. Ще обиколя малко по други мѣста да видя, какви хора живѣятъ.

И тръгналъ. Въ едно село видѣлъ, че нѣколко души се качили на една кѫща и хвърлятъ керемидитѣ на земята.

— Какво правите, братя?

— Искаме да вкараме въ кѫщата малко слънце, защото е много тъмно и студено, после ще я покриемъ пакъ.

— Не може тъй, добри хора, — рекълъ, и ги научилъ, какъ да си направятъ прозорци. Отишълъ въ друго село. Единъ човѣкъ билъ се качилъ на една стрѣха, а долу другъ му държалъ гащитѣ, за да скочи въ тѣхъ.

— Чакай, приятелю, ще се убиешъ! — извикалъ му пѫтникътъ и му показалъ, какъ да си обува самъ гащитѣ. По-нататъкъ видѣль, че единъ човѣкъ се мѫчи да хвърля орѣхи на тавана съ вила: гребе, хвърля, а орѣхитѣ си стоятъ до единъ на двора. Показалъ и на него, какво да прави. Отъ тамъ отишълъ въ друго село. Стъмнявало се вече. Петь-шесть жени предѣли на пѫтя предъ една врата.

— Защо стоите още на пѫтя, — попиталъ ги, — нѣмате ли си кѫщна работа?

— Имаме работа, какъ да нѣмаме, брате. Мѫжетѣ и децата ни откога ни чакатъ, но не можемъ да станемъ: размѣсили сме си краката и не знаемъ, кой на кого е.

А той взелъ една тояга, па като ги ударилъ два-три пѫти по краката, всички наставали и си отишли. И много още такива работи видѣлъ. Следъ туй си отишълъ въ кѫщи.

— Имало и по-диви отъ васъ хора на свѣта, — рекълъ. — Живѣйте съ тозъ умъ, както знайте.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.